La
pel·lícula “Las Sesiones” ens brinda la oportunitat de reflexionar sobre la
temàtica sexual de les persones amb diversitat funcional. I engloba dues
esferes, sexe i discapacitat, que encara pertanyen a les ombres de l’àmbit
social degut a les pors i les peculiaritats que formen quan s’ajunten. Des del
model mèdic i rehabilitador s’escarrassen a millorar habilitats personals,
laborals, socials etc, però encara queda enterbolida la concepció de què
l’accés al sexe ha de ser un dret humà. I aquesta concepció és clau per
enfocar-ho, ja que la diversitat funcional s’ha d’enfocar en clau de drets
humans per tal de lluitar per una igualtat d’oportunitats.
El
protagonista Marc O’Brien, batalla per aconseguir viure la seva sexualitat de
forma plena, intentant gaudir de les mateixes possibilitats que qualsevol altre
persona. Així, intenta viure i experimentar, i en aquest sentit és molt
significativa una oració que diu quan esta al llit amb la terapeuta: “Siempre había
pensado que mis padres o dios no hubieran permitido esto”. Ens
deixa palesa la repressió a la qual ha estat sotmès durant anys amb la qüestió
del sexe, tan a nivell familiar com religiós. En l’àmbit eclesiàstic el sexe
sempre ha estat i és un tema tabú, i en moltes llars s’ha instaurat aquest discurs,
generant una clara desigualtat en una qüestió tan humana com són les relacions
sexuals. En les persones amb diversitat funcional s’ha omès, o superat de
maneres rudimentàries, aquesta necessitat. La evident dificultat que suposa la
diversitat funcional a l’hora de trobar parella, ha deixat a tot un col·lectiu
de persones amb una necessitat i un dret sense cobrir, només en els millors
dels casos podien solucionar-ho per elles mateixes o amb l’ajuda de familiars o
amics. Amb aquesta situació es reafirma el concepte de què la discriminació i
l’opressió s’entenen com a causants de la construcció social de la dependència,
i no pas la pròpia persona i el seu cos. En el film observem com en Marc no ha
disposat mai dels mitjans necessaris per a gaudir d’una relació sexual, ni tan
sols per plantejar-s’ho. L’entorn i tot allò social l’ha empès durant anys a
viure d’esquenes a una necessitat i a un plaer sexual.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiRdbRmGsni8f8PJDMIOA7JCtqPQNEgD30pqUl_SNq5enb_ksBiEO_ZNJAICVM7IwvgyL2dbkvV_UpJ0iIHF60cFTDvSYgEmk0YXcFVjEpG4ISlDy9oh0YG_B-hedceBFpQ7oCr4OBtWP8i/s1600/Las-sesiones.jpg)
També
és interessant observar com el protagonista té recursos per aprovar una carrera
universitària i desenvolupar unes relaciones laborals que el permeten
mantenir-se econòmicament. Tal i com afirma Nussbaum, “tota persona és mereixedora
de tenir els mitjans necessaris per a desenvolupar el seu propi talent”
(Palacios, 2008, pg163). Però la qüestió és, perquè en el tema
del sexe no? Perquè en aquest sentit penso que les persones amb diversitat
funcional viuen en una dicotomia que els enfronta amb els prejudicis socials i
amb la necessitat d’experimentar sexualment. Per un costat el sexe és tabú, i
per una persona amb un cos “no-normalitzat” aquesta diferència encara ho
agreuja més. I és en aquesta diferència on crec que hi resideix un dels
elements més discriminatoris, perquè negar-la és potenciar la dependència.
Culturalment ens han venut un ideal de cos perfecte al qual es pretén arribar,
i és el que de manera social està acceptat. El
concepte d'anormalitat o cos anormal pot aplicar-se a sinònims com cos desviat,
deformat o alterat. Però tots aquests adjectius entenc que disposen d’un
significat que ha estat adquirit socialment, es a dir, que si un cos és
deformat és perquè social i culturalment així s’ha definit. Aquest fet produeix un doble afecte, a nivell
col·lectiu no s’accepten els cossos amb les seves peculiaritats i a nivell
personal la persona es situa en una posició d’opressió que ella mateixa
s’autoimposa al no acceptar el seu cos tal i com és, el propi subjecte
interioritza les formes repressives de poder (Goffman, 1961).
Per afrontar aquesta posició d’inferioritat, Lucrecia
Masson (2014) ens proposa
un rebel·lió “que necesariamente,
rechaza la frontera entre el cuerpo normal y el deforme, el cuerpo saludable y
enfermo, el cuerpo válido e inválido.” Crec necessària aquesta rebel·lió
per allunyar-nos de la concepció que ens mostra el cos i la persona com a
centre de la problemàtica per apropar-nos a una mirada basada en l’opressió i
en entendre l’entorn com a factor discriminatori. Tal i com hem vist, la
societat és un element que “discapacita”, al negar la possibilitat de viure i
de gaudir d’una relació sexual a causa dels estigmes i els prejudicis.
Penso que l’ésser humà realitza judicis
davant una situació desconeguda per categoritzar-ho tot i d’aquesta manera
reafirmar la seva pròpia identitat, saber en quina posició es troba un a través
de l’alteritat. En el cas de la sexualitat de les persones amb diversitat
funcional ens ubiquen en un buit ple d’interrogants sense resposta; i davant
d’aquest fet sorgeixen els estigmes, el rebuig i la negació. Per això crec que és important destacar aquesta
temàtica en clau de drets humans, tal i com Esther
Sánchez, coordinadora de ANSSYD comenta, “a pesar de que la asistencia sexual ha causado polémica
entre los sectores más conservadores, está protegida por un concepto clave: los
derechos sexuales, los cuales son Derechos Humanos”. En el moment en què es reivindica i es
justifica un acte en quant a drets humans es genera una posició de respecte i
de desig d’igualtat. D’aquesta manera tornem a focalitzar la problemàtica en
l’entorn i en la societat i no en la persona i en la negació de les seves diferències.
Per a executar aquest dret humà es fonamental analitzar la figura de
l’assistent o terapeuta sexual i la relació que s’estableix amb la persona
usuària del servei. En primer lloc cal destacar la importància d’aquesta figura
ja que permet l’autogestió de la pròpia sexualitat i desenvolupar els
interessos personals d’aquest àmbit. Possibilita una experiència vital digne,
en el moment en què en Marc pot decidir amb qui i com ho realitza, d’igual
manera que la majoria d’éssers humans. Per un altra banda les relaciones que
esdevenen entre la terapeuta i en Marc ens demostren com sorgeixen des d’un
tracte entre iguals, amb tots els acords i negociacions que aquest fet
comporta. Veiem com la terapeuta parteix de l’experiència i de l’alteritat, i
tracta en Marc amb una simpatia necessària per generar relacions d’iguals.
Aquesta tipologia de tracte fuig del binomi cuidador/cuidat que provoca un
encasellament en el rol de “discapacitat”, i promou una acceptació de les
diferències per aprendre a relacionar-se des d’una posició igualitària.
Un altre fet rellevant mostrat al llarg metratge és la
figura de l’assistent personal. En Marc manté la vivenda pròpia i pot decidir
qui vol que l’ajudi amb les tasques de la vida diària. Aquest element és
important degut a què afavoreix una vida lligada a la comunitat i sobretot pel
respecte cap a la persona en quant a la presa de decisions. En Marc viu
diverses situacions amb les seves assistentes, (s’enamora d’una noia, a una
altre l’acomiada) i això és possible perquè es generen unes relacions entre
persones humanes i com a tals, hi flueixen els sentiments. Així, es possible
fugir d’institucions deshumanitzades i tancades que comporten una privació de
llibertat on tot aquest mar d’emocions es negat contínuament per protocols,
normes i horaris.
Com a conclusió final, penso que encara queda
molt camí per recorre per entendre, respectar i facilitar el sexe de les
persones amb diversitat funcional. D’alguna manera, a nivell social, encara
persisteix la visió paternalista i rehabilitadora, tan a nivell de pensament
com de metodologia, i aquesta lectura només porta a una infravaloració dels
drets humans d’aquestes persones. Les diferències s’haurien de viure com a tals,
i ser acceptades de la mateixa manera que es va acceptant les diferents
tonalitats del color de la pell, les qüestions de gènere, etc. Penso que s’ha
d’acceptar que existeix una interdependència, i intentar millorar l’entorn
perquè tothom pugi desenvolupar-se en tots els àmbits de la vida (laboral,
sexual, comunitari, etc) Crec que la figura d’en Marc O’Brien ha obert una
porta a la reflexió, al qüestionament i sobretot a la valentia perquè altres
persones tirin endavant els seus projectes vitals. Però també crec que els
actes de la nostra quotidianitat són una arma transformadora en tant què podem
generar teixit de canvi i de reflexió per aconseguir una societat en què
almenys, la igualtat d’oportunitats no sigui minvada per l’entorn.